לְמִיסְבַּר – שיעורי עמקות ולומדות בגמרא
שיעורי עיון קצרים על דפי הש”ס מאת הרה”ג רבי ישראל כהן שליט”א, משיעורים שנאמרו במקומות התורה ‘עוד יוסף’ ו’זאת ליעקב’.
לשאלות, לשיעורים ולבירורים: lemisbar@gmail.com
להורדת השיעור:
וידאו http://daf-yomi.com/MediaPage.aspx?id=228818
שמע http://daf-yomi.com/MediaPage.aspx?id=228697
יבמות דף קה
להלן דף הגמרא, מפוסק:
עמוד א
רקקה ולא קראה – חליצתה כשירה, רקקה ולא חלצה ולא קראה – חליצתה פסולה, קראה ולא רקקה ולא חלצה – אין כאן בית מיחוש’; מני? אילימא רבי אליעזר, חלצה ולא רקקה ולא קראה חליצתה כשירה? והא אמר רבי אליעזר (דברים כה ט) ‘ככה יעשה’ – דבר שהוא מעשה מעכב? אלא פשיטא רבי עקיבא, וקתני ‘רקקה ולא חלצה ולא קראה – חליצתה פסולה’; למאן? אילימא לעלמא, פשיטא! מי הויא חליצה דאישתריא לעלמא? אלא לאו לאחין, שמע מינה. ולר”ע מאי שנא רקיקה ומאי שנא קרייה? קרייה דאיתא בין בתחלה בין בסוף – לא מיחלפא ליה, רקיקה דבתחלה ליתא ולבסוף איתא – מיחלפא ליה, ואתו למישרי חלוצה לאחין. ואיכא דאמרי, הכי שלחו ליה, יבמה שרקקה תחלוץ ואינה צריכה לרוק פעם אחרת, כי ההיא דאתיא לקמיה דרבי אמי, הוה יתיב רבי אבא בר ממל קמיה, רקקה מקמי דתחלוץ, אמר ליה רבי אמי, חלוץ לה ושרי לה תיגרא. אמר ליה ר’ אבא, והא בעינן מירק? הא רקקה לה! ותירוק, ומה בכך? נפיק מיניה חורבא, דאי אמרת תיהדר ותירוק, אמרי רקיקה קמייתא לית בה מששא, ואתי למישרי חלוצה לאחין. והא בעינן כסדרן? כסדרן לא מעכבא. הוא סבר דחויי קא מדחי ליה, נפק דק ואשכח, דתניא, ‘בין שהקדים חליצה לרקיקה בין שהקדים רקיקה לחליצה – מה שעשה עשוי’. לוי נפק לקרייתא, בעו מינה, גידמת מהו שתחלוץ? יבמה שרקקה דם מהו? (דניאל י כא) ‘אבל אגיד לך את הרשום בכתב אמת’ – מכלל דאיכא כתב שאינו אמת? לא הוה בידיה. אתא שאיל בי מדרשא, אמרו ליה, מי כתיב ‘וחלצה ביד’? ומי כתיב ‘וירקה רוק’? ‘אבל אגיד לך הרשום בכתב אמת’ – וכי יש כתב שאינו אמת? לא קשיא, כאן בגזר דין שיש עמו שבועה, כאן בגזר דין שאין עמו שבועה, כדרב שמואל בר אמי, דאמר רב שמואל בר אמי, אמר רבי יונתן, מנין לגזר דין שיש עמו שבועה שאינו מתקרע? שנא’ (שמואל א ג יד) ‘לכן נשבעתי לבית עלי אם יתכפר עון בית עלי בזבח ובמנחה עד עולם’. אמר רבה, בזבח ובמנחה אינו מתכפר, אבל מתכפר הוא בדברי תורה. אביי אמר, בזבח ובמנחה אינו מתכפר, אבל מתכפר בגמילות חסדים. רבה ואביי מדבית עלי קאתו, רבה דעסק בתורה – חיה ארבעין שנין, אביי דעסק בתורה ובגמילות חסדים – חיה שיתין שנין. ת”ר, משפחה אחת היתה בירושלים שהיו מתים כבן שמנה עשרה שנה, באו והודיעו את רבן יוחנן בן זכאי, אמר להם, שמא ממשפחת עלי אתם שנא’ (שמואל א ב לג) ‘וכל מרבית ביתך ימותו אנשים’? לכו ועסקו בתורה ותחיו. הלכו ועסקו בתורה וחיו, והיו קורין אותן משפחת יוחנן על שמו. אמר רב שמואל בר אוניא, אמר רב, מנין לגזר דין של צבור שאינו נחתם? אינו נחתם? והא כתיב (ירמיה ב כב) ‘כי אם תכבסי בנתר ותרבי לך בורית נכתם עונך לפני’! אלא מנין שאפי’ נחתם מתקרע? שנאמר (דברים ד ז) ‘מי כה’ אלהינו בכל קראנו אליו’. והכתיב (ישעיה נה ו) ‘דרשו ה’ בהמצאו’? לא קשיא, הא ביחיד, הא בציבור. יחיד אימת? אמר רב נחמן, אמר רבה בר אבוה, אלו עשרה ימים שבין ר”ה ליוה”כ. שלחו ליה לאבוה דשמואל, יבמה שרקקה דם – תחלוץ, לפי שאי אפשר לדם בלא צחצוח רוק. מיתיבי, ‘יכול יהא דם היוצא מפיו ומפי האמה טמא? ת”ל (ויקרא טו) ‘זובו טמא’ ואין דם היוצא מפיו ומפי האמה טמא אלא טהור’? ל”ק, כאן במוצצת, כאן בשותת: חרש שנחלץ וכו’:
עמוד ב
אמר רב יהודה, אמר רב, זו דברי ר’ מאיר, אבל חכמים אומרים אין חליצת קטן כלום: קטנה שחלצה וכו’: אמר רב יהודה, אמר רב, זו דברי ר”מ דאמר ‘איש’ כתוב בפרשה ומקשינן אשה לאיש, אבל חכמים אומרים ‘איש’ כתיב בפרשה, אשה בין גדולה בין קטנה. מאן חכמים? רבי יוסי היא, דר’ חייא ור’ שמעון בר רבי הוו יתבי, פתח חד מינייהו ואמר, המתפלל צריך שיתן עיניו למטה, שנאמר (מלכים א ט ג) ‘והיו עיני ולבי שם כל הימים’, וחד אמר, עיניו למעלה, שנאמר (איכה ג מא) ‘נשא לבבנו אל כפים’. אדהכי אתא ר’ ישמעאל בר’ יוסי לגבייהו, אמר להו, במאי עסקיתו? אמרו ליה, בתפלה. אמר להו, כך אמר אבא, המתפלל צריך שיתן עיניו למטה ולבו למעלה, כדי שיתקיימו שני מקראות הללו. אדהכי אתא רבי למתיבתא, אינהו דהוו קלילי יתיבו בדוכתייהו, רבי ישמעאל ברבי יוסי אגב יוקריה הוה מפסע ואזיל. אמר ליה אבדן, מי הוא זה שמפסע על ראשי עם קדוש? אמר ליה, אני ישמעאל בר’ יוסי שבאתי ללמוד תורה מרבי. אמר ליה, וכי אתה הגון ללמוד תורה מרבי? אמר ליה, וכי משה היה הגון ללמוד תורה מפי הגבורה? אמר ליה, וכי משה אתה? אמר ליה, וכי רבך אלהים הוא? אמר רב יוסף, שקליה רבי למטרפסיה, דקאמר ליה ‘רבך’ ולא ‘רבי’. אדהכי אתיא יבמה לקמיה דרבי, אמר ליה רבי לאבדן, פוק בדקה. לבתר דנפק אמר ליה ר’ ישמעאל, כך אמר אבא, ‘איש’ כתוב בפרשה, אבל אשה בין גדולה בין קטנה. אמר ליה, תא, לא צריכת, כבר הורה זקן. קמפסע אבדן ואתי, אמר ליה רבי ישמעאל בר’ יוסי, מי שצריך לו עם קדוש – יפסע על ראשי עם קדוש, מי שאין צריך לו עם קדוש – היאך יפסע על ראשי עם קדוש? אמר ליה רבי לאבדן, קום בדוכתיך! תאנא, באותה שעה נצטרע אבדן וטבעו שני בניו ומאנו שתי כלותיו. אמר רב נחמן בר יצחק, בריך רחמנא דכספיה לאבדן בהאי עלמא! אמר ר’ אמי, מדבריו של ברבי נלמוד, קטנה חולצת בפעוטות. רבא אמר, עד שתגיע לעונת נדרים. והלכתא, עד שתביא שתי שערות: חלצה בשנים וכו’: אמר רב יוסף בר מניומי, אמר רב נחמן, אין הלכה כאותו הזוג. והא אמר ר”נ חדא זימנא, דאמר רב יוסף בר מניומי אמר רב נחמן חליצה בשלשה? צריכי, דאי איתמר הך קמייתא – הוה אמינא ה”מ לכתחילה אבל דיעבד אפי’ תרי, קמ”ל אין הלכה כאותו הזוג; ואי אשמועינן אין הלכה כאותו הזוג אלא כתנא קמא – ה”א דיעבד אבל לכתחילה ליבעי חמשה, צריכא: מעשה שחלצו כו’ [חסר בסוף הדף עקב מגבלות מקום]
© כל הזכויות שמורות לאור הגנוז ברסלב - נבנה על ידי אמויה סטודיו בניית וקידום אתרים | אחסון אתרים