לְמִיסְבַּר – שיעורי עמקות ולומדות בגמרא
שיעורי עיון קצרים על דפי הש”ס מאת הרה”ג רבי ישראל כהן שליט”א, משיעורים שנאמרו במקומות התורה ‘עוד יוסף’ ו’זאת ליעקב’.
לשאלות, לשיעורים ולבירורים: lemisbar@gmail.com
להורדת השיעור:
וידאו http://daf-yomi.com/MediaPage.aspx?id=228775
שמע http://daf-yomi.com/MediaPage.aspx?id=228654
יבמות דף סב
להלן דף הגמרא, מפוסק:
עמוד א
משאי אפשר. ובית הלל נמי לילפו ממשה? אמרי לך, משה מדעתיה הוא דעבד, דתניא, ‘שלשה דברים עשה משה מדעתו, והסכימה דעתו לדעת המקום, פירש מן האשה ושיבר הלוחות והוסיף יום אחד’. ‘פירש מן האשה’, מאי דרש? אמר, ומה ישראל, שלא דברה עמהם שכינה אלא לפי שעה וקבע להם זמן, אמרה תורה (שמות יט טו) ‘אל תגשו אל אשה’; אני, שמיוחד לדבור בכל שעה ושעה ולא קבע לי זמן, על אחת כמה וכמה! והסכימה דעתו לדעת המקום, שנאמר (דברים ה ל) ‘לך אמור להם שובו לכם לאהליכם ואתה פה עמוד עמדי’. ‘שיבר את הלוחות, מאי דרש? אמר, ומה פסח, שהוא אחד משש מאות ושלש עשרה מצות, אמרה תורה (שמות יב מג) ‘כל בן נכר לא יאכל בו’; התורה כולה וישראל מומרים, על אחת כמה וכמה! והסכימה דעתו לדעת המקום, דכתיב (שמות לד א) ‘אשר שברת’, ואמר ריש לקיש, אמר ליה הקב”ה למשה, יישר כחך ששברת. ‘הוסיף יום אחד מדעתו’, מאי דרש? דכתיב (שמות יט י) ‘וקדשתם היום ומחר’ – היום כמחר, מה מחר לילו עמו, אף היום לילו עמו, ולילה דהאידנא נפק ליה, ש”מ תרי יומי לבר מהאידנא. והסכימה דעתו לדעת המקום, דלא שריא שכינה עד שבתא. תניא רבי נתן אומר, ב”ש אומרים שני זכרים ושתי נקבות, ובה”א זכר ונקבה. א”ר הונא, מ”ט דרבי נתן אליבא דב”ש? דכתיב (בראשית ד ב) ‘ותוסף ללדת את אחיו את הבל’, הבל ואחותו, קין ואחותו, וכתיב (בראשית ד כה) ‘כי שת לי אלהים זרע אחר תחת הבל כי הרגו קין’. ורבנן? אודויי הוא דקא מודית. תניא אידך, ר’ נתן אומר, ב”ש אומרים זכר ונקבה, ובה”א או זכר או נקבה. אמר רבא, מ”ט דר’ נתן אליבא דב”ה? שנא’ (ישעיה מה יח) ‘לא תהו בראה לשבת יצרה’, והא עבד לה שבת. איתמר, היו לו בנים בהיותו עובד כוכבים ונתגייר, ר’ יוחנן אמר קיים פריה ורביה, וריש לקיש אמר לא קיים פריה ורביה. רבי יוחנן אמר קיים פריה ורביה, דהא הוו ליה. וריש לקיש אמר לא קיים פריה ורביה, גר שנתגייר כקטן שנולד דמי. ואזדו לטעמייהו, דאיתמר, היו לו בנים בהיותו עובד כוכבים ונתגייר, רבי יוחנן אמר אין לו בכור לנחלה, דהא הוה ליה ראשית אונו, וריש לקיש אמר יש לו בכור לנחלה, גר שנתגייר כקטן שנולד דמי. וצריכא, דאי אשמעינן בההיא קמייתא, בההיא קאמר רבי יוחנן משום דמעיקרא נמי בני פריה ורביה נינהו, אבל לענין נחלה דלאו בני נחלה נינהו, אימא מודי ליה לריש לקיש. ואי איתמר בהא, בהא קאמר ריש לקיש, אבל בההיא אימא מודה ליה לר’ יוחנן, צריכא. איתיביה ר’ יוחנן לר”ל, (מלכים ב כ יב) ‘בעת ההיא שלח בראדך בלאדן בן בלאדן מלך בבל’ וגו’? א”ל, בהיותן עובדי כוכבים אית להו חייס, נתגיירו לית להו חייס. אמר רב, הכל מודין בעבד שאין לו חייס, דכתיב (בראשית כב ה) ‘שבו לכם פה עם החמור’ – עם הדומה לחמור. מיתיבי, (שמואל ב ט י) ‘ולציבא חמשה עשר בנים ועשרים עבדים’? אמר רב אחא בר יעקב, כפר בן בקר. א”ה ה”נ? שאני התם דיחסינהו בשמייהו ובשמא דאבוהון, והכא לא מפרש. ואיבעית אימא, יחסינהו בדוכתא אחריתי באבוהון ובאבא דאבוהון, דכתיב (מלכים א טו יח) ‘וישלחם המלך אסא אל בן הדד בן טברימון בן חזיון מלך ארם היושב בדמשק לאמר’. איתמר, היו לו בנים ומתו, רב הונא אמר קיים פריה ורביה, רבי יוחנן אמר לא קיים. רב הונא אמר קיים, משום דרב אסי, דאמר רב אסי, אין בן דוד בא עד שיכלו כל נשמות שבגוף, שנאמר (ישעיה נז טז) ‘כי רוח מלפני יעטוף’ וגו’. ורבי יוחנן אמר לא קיים פריה ורביה, ‘לשבת יצרה’ בעינן, והא ליכא. מיתיבי,
עמוד ב
‘בני בנים הרי הן כבנים’? כי תניא ההיא להשלים. מיתיבי, ‘בני בנים הרי הם כבנים; מת אחד מהם או שנמצא סריס – לא קיים פריה ורביה’? תיובתא דרב הונא, תיובתא: בני בנים הרי הם כבנים: סבר אביי למימר, ברא לברא וברתא לברתא, וכ”ש ברא לברתא, אבל ברתא לברא לא. א”ל רבא, ‘לשבת יצרה’ בעיא, והא איכא. דכולי עלמא מיהת תרי מחד לא, ולא? והא אמרי ליה רבנן לרב ששת נסיב איתתא ואוליד בני, ואמר להו בני ברתי בני נינהו? התם דחויי קמדחי להו, דרב ששת איעקר מפירקיה דרב הונא. אמר ליה רבה לרבא בר מארי, מנא הא מילתא דאמור רבנן בני בנים הרי הן כבנים? אילימא מדכתיב (בראשית לא מג) ‘הבנות בנותי והבנים בני’, אלא מעתה ‘והצאן צאני’ הכי נמי? אלא דקנית מינאי, הכא נמי דקנית מינאי? אלא מהכא (דברי הימים א ב כא) ‘ואחר בא חצרון אל בת מכיר אבי גלעד ותלד לו את שגוב’, וכתיב (שופטים ה יד) ‘מני מכיר ירדו מחוקקים’, וכתיב (תהילים ס ט) ‘יהודה מחוקקי’. מתניתין דלאו כרבי יהושע, דתניא, ‘רבי יהושע אומר, נשא אדם אשה בילדותו – ישא אשה בזקנותו, היו לו בנים בילדותו – יהיו לו בנים בזקנותו, שנא’ (קהלת יא ו) ‘בבקר זרע את זרעך ולערב אל תנח ידך כי אינך יודע אי זה יכשר הזה או זה ואם שניהם כאחד טובים’. ר”ע אומר, למד תורה בילדותו – ילמוד תורה בזקנותו, היו לו תלמידים בילדותו – יהיו לו תלמידים בזקנותו, שנא’ ‘בבקר זרע את זרעך’ וגו’. אמרו, שנים עשר אלף זוגים תלמידים היו לו לרבי עקיבא מגבת עד אנטיפרס, וכולן מתו בפרק אחד, מפני שלא נהגו כבוד זה לזה, והיה העולם שמם, עד שבא ר”ע אצל רבותינו שבדרום ושנאה להם, ר”מ ור’ יהודה ור’ יוסי ורבי שמעון ורבי אלעזר בן שמוע, והם הם העמידו תורה אותה שעה’. תנא, ‘כולם מתו מפסח ועד עצרת’. אמר רב חמא בר אבא, ואיתימא ר’ חייא בר אבין, כולם מתו מיתה רעה. מאי היא? א”ר נחמן, אסכרה. א”ר מתנא, הלכה כרבי יהושע. אמר רבי תנחום, א”ר חנילאי, כל אדם שאין לו אשה – שרוי בלא שמחה בלא ברכה בלא טובה; בלא שמחה – דכתיב (דברים יד כו) ‘ושמחת אתה וביתך’, בלא ברכה – דכתיב (יחזקאל מד ל) [חסר בסוף הדף עקב מגבלות מקום]
© כל הזכויות שמורות לאור הגנוז ברסלב - נבנה על ידי אמויה סטודיו בניית וקידום אתרים | אחסון אתרים